Thorulfs Drömmar

Natt #1
Thorulf befinner sig på ett öde vidspännande kargt fält. Marken består av vad som ser ut som mörkgrå aska, och små partiklar svävar nästan helt stilla i luften. Det finns ett skrämmande och oroväckande lugn i luften, och även om det inte syns någon direkt ljuskälla så är allt klart upplyst men att ljuset långsamt pulserar i styrka. När han Thorulf börjar röra sig märker han att atmosfären snarare verkar bestå av en honungsliknande substans, och det går väldigt långsamt och frustrerande att ta sig fram.

Plötsligt börjar han höra ett dovt klampande, och efter en kort stund har det materialiserats en gigantisk groda, kanske hundra meter från hans position. Grodan är uppskattningsvis 50 meter hög och helt täckt med tjocka, mörka sträviga hårstrån. Kanske har grodan alltid varit där. Grodan börjar långsamt röra sig mot ett träd, som kanske också alltid stått där, och nu märker Thorulf att han står mitt i en hord av likadana grodor. De täcker hela landskapet med kanske 100 meters avstånd till varandra. Alla rör sig exakt likadant mot exakt likadana träd. När de kommer fram bryts den spöklika atmosfären av ett väldigt dån när de alla öppnar sin väldiga käft samtidigt, sträcker ut sin tunga i ultrarapid, slingrar den runt trädet och med en massiv kraft skalar av trädens alla löv och för in dom i sin mun. De sväljer alla samtidigt och en kuslig tystnad sprider sig över fältet då grodorna är helt borta, som om de aldrig varit där förut. När Thorulf ser sig omkring märker han också att de nu kala träden förvandlats till bäbisar, som på rygg ligger nakna och skriker i askan. Ett kall vind greppar tag i Thorulf och han står öga mot öga med en vargliknande skepnad med färg av natthimlen.

Enda sen Thorulf kom i kontakt med resten av gänget har han känt sig lite illa till mods, förutom mot Wizz McKraken. Inget personligt, men det känns som att något illvarslande ligger över de andra.

Kopplar till Skymningens Förebud.

Avsvimmad hos Masja
Thorulf befinner sig på ett öde kargt fält. Marken består av vad som ser ut som mörkgrå aska, och små partiklar svävar nästan helt stilla i luften. Det finns ett skrämmande och oroväckande lugn i lufte.

Din kropp känns betydligt mycket lättare än vanligt, och till skillnad från sist du var här är omgivningen upplyst av en väldig och till synes oändlig natthimmel.

Din omgivning är helt blickstilla, och det känns som att tiden står helt still. Men allt eftersom du väns vid tanken av att vara här börjar stjärnorna på himlen långsamt röra på sig i vågliknande rörelser. Efter ett tag kan du även särskilja färgen på stjärnorna, och du får känslan av att de iakttar dig, och långsamt kommer närmare. Allt eftersom börjar de få upp en hastighet, och när de är nästan inpå dig hinner du knappt uppfatta det innan de vinit förbi. Trots deras hastighet kan du ändå uppfatta att det som tidigare såg ut som stjärnor på himlen nu snarare har mänskliga former i olikskimrande färger. När de vinit förbi en stund ser det ut som att de öppnar upp ett hål mellan sig, precis framför dig. Men istället för att visa det karga landskapet ser det snarare ut som att de öppnar upp ett hål till en annan galax, och ju större hålet blir desto mer får det formen av en vargliknande skepnad och du vaknar upp.